Александър Пушкин
Андрей Шение

Превод от руски: Цветан Ангелов, —

chitanka.info

Андрей Шение[0]

Посветено на Н. Н. Раевский

Ainsi, triste et captif, ma lyre toutefois

s’éveillait…

Дорде светът със смаян взор

праха на Байрон съзерцава

и европейски лири в хор

му носят Дантевата слава,

на друг певец аз чувам зов —

без песни вече, без ридания,

след казън в дните на страдания

стаен под гробния покров.

Цветя му нося, че възпял бе

любов, дъбрави, широти.

Звучат под лирата ми жалби.

Аз пея. Чува той. И ти.

Отново светва морната секира

и нова жертва вика тя.

Готов е той. От скръбната му лира

звучи, прощална, песента.[1]

Смъртта е утре; чака пир тълпата.

Но що ли в тия сетни дни

възпява лирата му? Свободата!

На нея тя не измени!

„Привет, светило, рожба на лазура!

Аз славех твоя огнен лик,

когато се разискри в миг,

когато се издигна в буря.

Аз славех твоя гръм свещен,

когато той позорни твърдини помете

и горда власт от вековете

изпепели в уречен ден.

Видях на рожбите ти гражданската смелост,

чух техния сърцат обет,

чух клетвата в светото дело

и отговора към един безправен гнет.

Видях пороят им как свлече,

отнесе и разби гнета,

а пламналият от възторг трибун предрече

прераждането на света.

И грейна твоят мъдър гений,

и в твоя вечен Пантеон

дойдоха на борците сенките свещени;

сне було на заблуди тленни

прастарият разклатен трон.

Оковите са в прах. Навън

законът волност, равенство провъзгласява.

— Блаженство! — викнахме тогава…

О мъка! О безумен сън!

Къде е тази волност? Ние

стоим под същия топор.

Царете смъкнахме. Мъчител и убиец

поставихме за цар. О ужас! О позор!

Но не ти, свобода свещена,

не ти, богиньо чиста, имаш тук вина —

в гнева на сляпата вълна,

в мига на лудостта презрена

се скри от нас; целебната ти чаша пак

под кървавия плащ остава:

но ти ще се вестиш отново с мъст и слава —

и пак ще падне твоят враг.

Народът, пил веднъж нектара ти чудесен,

и днес го търси без покой;

и както Вакх, от ярост бесен,

от жажда мъчен, броди той;

и ще те найде. Под закрилата тогава

на равенството нежно ти го приеми.

Тъй бурята ще отгърми!

Но аз не ще ви зърна, дни на сладка слава:

очаква ме топор. И може би час-два

остават. Утре — смърт. Палач с ръка послушна

ще вдигне за косите моята глава

над сбирщината равнодушна.

Другари, сбогом! Моят безприютен прах

не ще почива там, в градината, де пяхме,

де с вас в учение и пир безгрижен бях,

де кът за урните си някога избрахме.

Но ако споменът за мен

е скъп и свят за вас, помнете —

желанието ми последно изпълнете:

оплаквайте ме, мили, в някой кът стаен;

с горчиви сълзи не будете подозрение,

че в тоя век и сълзите са престъпление:

днес брат не смее да тъжи за брат рожден.

А и за друго моля: неведнъж от мен

сте чули стихове — нескопосни създания

на мимолетни мисли, пламенни предания

на цялата ми младост. Сълзи, порив чист,

надежда и мечта, другари — всеки лист

живота ми таи. При Авел и при Фанни[2]

ще ги намерите; данта на музи ранни

сберете, моля ви. Надменната мълва

не ще ги знае. Жалко, моята глава

без време пада: от незрелия ми гений

възвишени дела не бяха сътворени;

аз ще умра. Но сянката ми кой скъпи,

за себе си да пази тоя ръкопис!

Щом стихне бурята, благоговейно сбрани,

четете моя свитък с правдини мечтани,

кажете, дълго слушайки: това е той;

говори той. Забравил гробен упокой,

ще се явя незрим, ще седна с вас без вопли,

ще се заслушам — и от сълзите ви топли

ще се опия… и ще бъда утешен

от любовта; и Пленницата моя[3] — с мен

заслушана, унила, в стиховете прежни…“

Но… изведнъж прекъснал песните си нежни,

глава оброни младият поет сега.

И сякаш пролетта му с нежност и тъга

полъхна пак. Красавиците тъмнооки,

игрите, пировете, нощите дълбоки

тя съживи; сърцето му се запиля

далеч… и в стихове тъгата си изля:

„Къде, къде, зъл гений, ме отби навеки?

Създаден за любов и за съблазни леки,

защо напуснах оня тих и сенчест кът,

де волно и забавно дните си текат?

Съдбата бе ласкала златната ми младост;

с добра ръка ме увенча безбурна радост —

и чиста муза с мен делеше всеки час,

любим приятел в кръг приятелски бях аз,

със стихове огласях и със смях обилен

дома си, от семейни божества закрилян.

Когато, в пирове вакхански уморен,

усетил, че припламва нов пожар у мен,

отивах в утринта при девата си мила

и я намирах зла, омразен гняв стаила;

когато с упрек лют и поглед насълзен,

кълнейки моя век, в гуляи похабен,

ме пъдеше с любов, способна да прощава —

о колко сладък бе животът ми тогава!

Защо от оня лек, безгрижен прост живот

се хвърлих лудо там, де има ешафод,

де само дива страст, невежество се крие

и злобата цари! Къде, надежди, вие

ме тласнахте тогаз! Какво да сторя там,

за стихове роден, обзет от нежен плам,

на попрището зло с бунтовници презрени?

Та как да укротя коне неукротени

и как да удържа безсилните юзди?

И що оставям аз? Забравени следи

на дързост без крила и набег пустословен.

Замри, глас мой, и ти, о призрако лъжовен,

ти, празен звук…

О, престани!

Млъкни, о ропот малодушен!

Поете, радвай се, помни:

ти не склони глава послушен

пред низостта на тия дни;

презря злодея — твар измамна,

а твоят факел страшно пламна

и с гневен блясък освети

съвет управници безславни,[4]

догони с бич, наказа ти

палачите самодържавни;

със стих разби една тълпа,

охули я, възслави Немезида

и на Маратовци ти пя

за нож и дева-евменида!

Светият старец щом от царствени плещи

главата отдели с десница вцепенена,

на двамата ръка подаде ти;

пред вас ужасно се смути

ареопагът, сган вбесена.

Певецо, горд бъди; а ти, зъл звяр, сияй:

аз в ноктите ти съм — играй

с главата ми. Но знай, помни, злодей безбожен:

викът ми, моят гневен смях ще те следи!

Пий кръв, убиващ — жив бъди:

пигмей си ти, пигмей нищожен.

Настава час… и в близката борба

ще паднеш ти! Негодувание

ще се надигне. И народното страдание

ще сепне морната съдба.

Сега отивам… време е… но ти — след мене;

очаквам те.“

Тъй пееше поетът клет.

И всичко спеше в мир. Лампадите отвред

от изгрев бяха озарени.

В тюрмата просветля. И сетната зора

видя той през решетки жалки…

Чу шум. Дойдоха! Безнадежден миг! Разбра.

Дрънчат катанци, заключалки.

Зоват го… Чакай; ден почакай, ден един:

и няма смърт на ешафода;

върви велик народен син

с величието на народа.[5]

Не чуват… Шествие. Палачът чака. Край.

Но дружбата срази уплаха бледобуза.[6]

Възлезе той. И славата зове…[7] О муза,

ридай, ридай!…

[0] Напечатано с цензурни съкращения в сборника от 1826 г. Съкратените стихове обаче получили разпространение в ръкопис с произволното заглавие „На 14 декабря“. Започнало се продължително политическо разследване и Пушкин бил поставен под секретен полицейски надзор.

Към текста на баладата Пушкин е дал някои бележки и пояснения. Тук ще ги дадем в буквален превод на български. ↑

[1] Както последният лъч, както последният повей на вятър оживяват вечерта на прекрасния ден, така в подножието на ешафода аз още опитвам лирата си. (Вж. последните стихове на Андре Шение.) ↑

[2] Авел, скъпи доверенико на юношеските ми тайни (Елегия). Фани — една от любовниците на Андре Шение. (Вж. одата, с която се обръща към нея). ↑

[3] Вж. Младата пленница (м-л де Куани). ↑

[4] 4. Вж. неговите ямби.

Шение си заслужил омразата на метежниците. Той прославял Шарлота Корде, клеймил д’Ербуа, нападал Робеспиер. Известно е, че кралят молил от Събранието в писмо, изпълнено със спокойствие и достойнство, правото да апелира към народа за изменение на присъдата си. Това писмо, подписано през нощта на 17 срещу 18 януари, е съставено от Андре Шение (А. Де ла Туш). ↑

[5] Той бил екзекутиран в навечерието на 8 термидор, т.е. в навечерието на свалянето на Робеспиер. ↑

[6] Заедно с Андре Шение към ешафода, в същата кола, са карали и неговия приятел поета Руше.

В последните си минути те разговаряха за поезия. Тя беше за тях, след приятелството, най-прекрасното нещо на света. Предмет на разговора и на последния им възторг беше Расин. Те решиха да декламират негови стихове. Избраха си първата сцена на „Андромаха“ (А. Де ла Туш). ↑

[7] На мястото на екзекуцията той се ударил по челото и казал: „И все пак там имаше нещо.“ ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.